Добро пожаловать на СЕКС Планету згакомств. На этом сайте Вы сможете быстро и легко найти себе подходящую пару. Бесплатные знакомства объединяют людей со всего мира. Посетителям даже доступны такие функции сервиса знакомств, как поиск анкет по различным параметрам, а также просмотр фото и анкет без регистрации.
[COLOR=darkblue][SIZE=+2][COLOR=red]
МОЛОКО З КРОВ"Ю
[SIZE=+1][COLOR=darkblue]
Люко Дашвар (Ірина Чернова) – журналіст, кіносценарист. Перший роман «Село – не люди» був відзначений премією «Коронація слова – 2007», а роман, про який ідеться, – премією «Коронація слова 2008».
Кохання – категорія постійна. Міняються часи й часові виміри – йому, коханню, байдуже. Й направду, нема найцікавішої теми для романіста, ніж кохання, особливо трагічне, пов’язане зі зрадою та смертю. Згадаймо Ромео й Джульєтту, задушену Дездемону, романтично-фольклорні образи… Кожен із читачів, думаю, успішно продовжить перелік.
Люко Дашвар – добра учениця, бо саме таке кохання присутнє в її романах. У романі «Молоко з кров’ю» – головні герої Маруся й Стьопа кохають одне одного з 12-ти років і до смерті, але їм постійно заважають: географічно-політичні й військові обставини (події роману охоплюють 1941 – 2007 роки), далекі й близькі родичі, заздрісні сусіди й вороги. Письменниця майстерно конструює сюжет. Інтрига до інтриги: весілля Марусі з першим парубком на селі Олексієм (от уже й необхідний любовний трикутник!), одруження Степана і, як наслідок, кохання Марусі й Степана набуває рис таємничості: «Більше – не розлучалися. Настороженими стали, обережними, таїлися, як ті партизани, і, здавалося, нікому й ніколи у Рокитному не спаде на думку, що рудий Стьопка-німець і горда румунка Маруся тільки й живуть, що день до ночі, бо вночі, хай раз на тиждень чи навіть на місяць, він таки обдурить усіх на селі й непомітно, як найдосвідченіший шпигун, підкрадеться під Марусине вікно. А вона вже чекатиме…».
Вельми загострює сюжет коралове намисто, що в романі символізує вічність почуттів: намисто передають у спадок, його рвуть, гублять, знаходять, знову дарують: «Бабуся казали – у кого коралі біля серця, того вночі зірка зігріє». Разок намиста об’єднав події роману в коло, тому Пролог та Епілог читати найцікавіше.
Переповідати подальші події я не стану – читайте роман, але можете мені повірити, що там удоста зрад, ревнощів, смертей, вбивств та інших не менш потрібних моментів для того, щоби книга читалася всю ніч, до рання.
[FONT=Courier][COLOR=red][SIZE=+1]
ВОТ И У МЕНЯ ПРОШЛАЯ НОЧЬ БЫЛА БЕССОННОЙ- ЧИТАЛА...
ДО 07:05 УТРА.
КНИГА - СУПЕР!!!!!!!!!!!!!
СОВЕТУЮ ВСЕМ!!!!!!
ЭМОЦИИ ЗАШКАЛИВАЮТ!!!!!
Крутила я цю книжку в руках у магазині, та не купила. Вельми страшно таке читати.Розумію, що то вороги коїли, а що думала авторка, коли це писала? Навіщо таку страшилку оживляла?
Крутила я цю книжку в руках у магазині, та не купила. Вельми страшно таке читати.Розумію, що то вороги коїли, а що думала авторка, коли це писала? Навіщо таку страшилку оживляла? Показать ответы (1)Скрыть ответы
Усьому виною — ряба курка. Крутилася би біля півня, не лізла б у кущі, — і, може, усе склалося б інакше. А так… Ще покійна баба Парася була нелогічно прихильною до рябих — усі помирали своєю смертю, замість із перерізаною горлянкою у каструлі варитися. Що вона про них такого особливого знала?
Того літнього ранку сонце ніби заблукало — усе не йшло, і полохливі кури у дворі удови Орисі дарма метушилися, намагаючись навмання відшукати щось їстівне у траві біля хати. Хазяйка випустила їх ще у сірий світанковий туман, тепер поралася у хаті й ніяк не йшла надвір.
Ряба курка — руда із чорним та білим — кинула дурне діло, почимчикувала у смородину й аж шию скрутила — ти ба: у траві під кущем червоніє велика гладка, мов полірована, кулька. Не інакше, вишня-черешня. Курка без зволікань дзьобнула знахідку — й аж квок від болю: червона принада виявилася твердою, мов каменюка. Курка не здалася. Крутнула головою, наче сто курей з усіх боків уже поспішали відбити в рябої червоний скарб, і знову дзьобнула — моє!
Тим часом удова Орися з мискою в руках вийшла на ґанок, усміхнулася ранковому сонцю — тихо… П’ятий рік тихо, нема війни, а вона оце кожного ранку виходить на ґанок і прислухається, наче раптом світ потьмяніє від димних згарищ і битиме чорним в очі, вуха позакладає від грому близького бою і вона силкуватиметься почути щось важливе і рятівне, та так і не почує, згине, а їй же ніяк не можна — мала Маруська у ліжку солодко сопе, на кого її… Тихо… Пожити би… Восени — двадцять шість, коса — як батіг, руки сильні, очі не згасли, серце щастя просить. Тихо… Наче тихо…
І пішла до годівниці.
— Ціпу-ціпу, ціпу…
Кури заспішили за жінкою, тільки ряба вперто довбала дзьобом червону кульку під смородиною.
— А ну всі докупи мені!
Курей перерахувала, озирнулася — що там ряба під кущем знайшла? Відігнала. Під смородиною присіла.
— Це ж треба… — всміхнулася, червону кульку з трави дістала, від роси обтерла, на розкриту долоню поклала. — А я й не сподівалася…
Укинула кульку в кишеню. І пішла до хати.
У відчинене вікно заглядало цікаве сонце, наче питало Орисю — і як ти тут живеш? А вона би будь-кому перш за все на диван із шафою показала.
Диван шкіряний, спинка з дерев’яною різьбленою поличкою й дзеркалом. Навіть німці з румунами, які у війну в Орисиній хаті таборилися, і ті язиками цокали — мовляв, який же вишуканий диван завівся у звичайній сільській хаті. Поряд із диваном — шафа одежна. Теж із дзеркалом на увесь зріст. Орисі би два віки працювати без зупину, та однаково на такі розкоші не заробити. Усе — бабусине, царство їй небесне.
Ще є стіл. Сама з дощок збила. Дві табуретки й ліжко з панцирною сіткою.
Орися ввійшла до кімнати, дістала з шафи коробку з-під цукерок, присіла біля столу, поклала коробку перед собою, чомусь усміхнулася і зняла з коробки кришку.
— Оце би мені щастя, якби не горе… — Язика прикусила і на ліжко — зирк: чи не розбудила донечку часом.
На ліжку сиділа мала Маруся, терла кулачком чорні оченята, дивилася на матір.
— А чого це ти, Марусю, очі треш? — Орися їй. — Щось наснилося, доню? А, ходи до мами… Поцілую — і все минеться…
Маруся мовчки сповзла з ліжка, ступила два кроки до столу, на відкриту коробку глянула й заклякла — оце диво дивне, краса невидана, мрія чудесна…
— Чого це ти? — Орися їй знову. — Та ходи вже…
Мала Маруся ніби й не чує. Заворожено — на коробку відкриту, а там — розсипані червоні коралові бусинки. Звідки такий скарб? Як мама на буряки — так Маруся все чисто в хаті перебере, і жодного разу коробки від цукерок не знаходила.
До столу дійшла, поруч із мамою на табуретку всілася, а очей від бусинок відвести не може. Одним пальчиком до бусинки дотягнулася, торкнулася і врешті всміхнулася, на маму зиркнула — мовляв, не зникли бусинки, справжні-спражнісінькі!
— Бабусине намисто, — мама їй. Та викладає бусинки з коробки на стіл, нитку довгу з котушки відмотує. — Одного разу нитка розірвалася, бусинки розкотилися, погубилися. Наче щастя відібрали.
Долонею грубою бусинки накрила. Маруся й собі — долоньку на бусинки поклала, прислухається. А мама далі веде:
— Е, ні, думаю… Треба щастя назад докупи збирати. Майже всі бусинки знайшла, а однієї — ніяк… А нині…
Усміхнулася. З кишені знайдену бусинку дістала.
— Рябій курці дякувати. Оце хотіла її сьогодні зарубати, а тепер — хай живе.
І — бусинки на нитку: клац-клац-клац. Маруся підборіддям у стіл уперлася, з намиста очей не зводить. Мама роботу закінчила, нитку зав’язала.
— Буде намисто. Бабуся казали — у кого коралі біля серця, того вночі зірка зігріє. Може, й мені тепер…
Тільки намисто до шиї піднесла, а тут кури надворі як заметушаться. Орися намисто на столі лишила й до вікна:
— Куди?! А, ну кш! Пішли! Пішли…
Від вікна та до дверей.
— От кляті кури!
Вискочила — грюк! Білий світ загасила. Оце тільки й лишилися в ньому — бідна кімнатка з вишуканим шкіряним диваном і дзеркальною шафою, мала Маруся біля столу, а на столі — диво з див, червоне, гладке, мов вовною довго поліроване, коралове намисто.
Маруся закусила губку, озирнулася й обережно простягла до намиста руку. Торкнулася. Ні… Не зникло. До себе потягла. А важке ж! Обережно від столу відірвала, на шию повісила й до шафи.
Стала перед дзеркалом… Очі витріщила, аж сльози бризнули: мамо рідна, чого ж ти таке щастя від Марусі ховала, чого ввечері, коли спати вкладала, не розкрила коробки, не показала хоч би одну червону бусинку, не повідала, як колись клята нитка не втримала важких кульок і розірвалася, тоді б Маруся часу не гаяла і кожного дня не тільки хату і двір обшукала би, а й усе село, певно, всі світи…
Розділ 1
Румунка і німець. Ясний ранок
Усьому виною — ряба курка. Крутилася би біля півня, не лізла б у кущі, — і, може, усе склалося б інакше. А так… Ще покійна баба Парася була нелогічно прихильною до рябих — усі помирали своєю смертю, замість із перерізаною горлянкою у каструлі варитися. Що вона про них такого особливого знала?
Того літнього ранку сонце ніби заблукало — усе не йшло, і полохливі кури у дворі удови Орисі дарма метушилися, намагаючись навмання відшукати щось їстівне у траві біля хати. Хазяйка випустила їх ще у сірий світанковий туман, тепер поралася у хаті й ніяк не йшла надвір.
Ряба курка — руда із чорним та білим — кинула дурне діло, почимчикувала у смородину й аж шию скрутила — ти ба: у траві під кущем червоніє велика гладка, мов полірована, кулька. Не інакше, вишня-черешня. Курка без зволікань дзьобнула знахідку — й аж квок від болю: червона принада виявилася твердою, мов каменюка. Курка не здалася. Крутнула головою, наче сто курей з усіх боків уже поспішали відбити в рябої червоний скарб, і знову дзьобнула — моє!
Тим часом удова Орися з мискою в руках вийшла на ґанок, усміхнулася ранковому сонцю — тихо… П’ятий рік тихо, нема війни, а вона оце кожного ранку виходить на ґанок і прислухається, наче раптом світ потьмяніє від димних згарищ і битиме чорним в очі, вуха позакладає від грому близького бою і вона силкуватиметься почути щось важливе і рятівне, та так і не почує, згине, а їй же ніяк не можна — мала Маруська у ліжку солодко сопе, на кого її… Тихо… Пожити би… Восени — двадцять шість, коса — як батіг, руки сильні, очі не згасли, серце щастя просить. Тихо… Наче тихо…
І пішла до годівниці.
— Ціпу-ціпу, ціпу…
Кури заспішили за жінкою, тільки ряба вперто довбала дзьобом червону кульку під смородиною.
— А ну всі докупи мені!
Курей перерахувала, озирнулася — що там ряба під кущем знайшла? Відігнала. Під смородиною присіла.
— Це ж треба… — всміхнулася, червону кульку з трави дістала, від роси обтерла, на розкриту долоню поклала. — А я й не сподівалася…
Укинула кульку в кишеню. І пішла до хати.
У відчинене вікно заглядало цікаве сонце, наче питало Орисю — і як ти тут живеш? А вона би будь-кому перш за все на диван із шафою показала.
Диван шкіряний, спинка з дерев’яною різьбленою поличкою й дзеркалом. Навіть німці з румунами, які у війну в Орисиній хаті таборилися, і ті язиками цокали — мовляв, який же вишуканий диван завівся у звичайній сільській хаті. Поряд із диваном — шафа одежна. Теж із дзеркалом на увесь зріст. Орисі би два віки працювати без зупину, та однаково на такі розкоші не заробити. Усе — бабусине, царство їй небесне.
Ще є стіл. Сама з дощок збила. Дві табуретки й ліжко з панцирною сіткою.
Орися ввійшла до кімнати, дістала з шафи коробку з-під цукерок, присіла біля столу, поклала коробку перед собою, чомусь усміхнулася і зняла з коробки кришку.
— Оце би мені щастя, якби не горе… — Язика прикусила і на ліжко — зирк: чи не розбудила донечку часом.
На ліжку сиділа мала Маруся, терла кулачком чорні оченята, дивилася на матір.
— А чого це ти, Марусю, очі треш? — Орися їй. — Щось наснилося, доню? А, ходи до мами… Поцілую — і все минеться…
Маруся мовчки сповзла з ліжка, ступила два кроки до столу, на відкриту коробку глянула й заклякла — оце диво дивне, краса невидана, мрія чудесна…
— Чого це ти? — Орися їй знову. — Та ходи вже…
Мала Маруся ніби й не чує. Заворожено — на коробку відкриту, а там — розсипані червоні коралові бусинки. Звідки такий скарб? Як мама на буряки — так Маруся все чисто в хаті перебере, і жодного разу коробки від цукерок не знаходила.
До столу дійшла, поруч із мамою на табуретку всілася, а очей від бусинок відвести не може. Одним пальчиком до бусинки дотягнулася, торкнулася і врешті всміхнулася, на маму зиркнула — мовляв, не зникли бусинки, справжні-спражнісінькі!
— Бабусине намисто, — мама їй. Та викладає бусинки з коробки на стіл, нитку довгу з котушки відмотує. — Одного разу нитка розірвалася, бусинки розкотилися, погубилися. Наче щастя відібрали.
Долонею грубою бусинки накрила. Маруся й собі — долоньку на бусинки поклала, прислухається. А мама далі веде:
— Е, ні, думаю… Треба щастя назад докупи збирати. Майже всі бусинки знайшла, а однієї — ніяк… А нині…
Усміхнулася. З кишені знайдену бусинку дістала.
— Рябій курці дякувати. Оце хотіла її сьогодні зарубати, а тепер — хай живе.
І — бусинки на нитку: клац-клац-клац. Маруся підборіддям у стіл уперлася, з намиста очей не зводить. Мама роботу закінчила, нитку зав’язала.
— Буде намисто. Бабуся казали — у кого коралі біля серця, того вночі зірка зігріє. Може, й мені тепер…
Тільки намисто до шиї піднесла, а тут кури надворі як заметушаться. Орися намисто на столі лишила й до вікна:
— Куди?! А, ну кш! Пішли! Пішли…
Від вікна та до дверей.
— От кляті кури!
Вискочила — грюк! Білий світ загасила. Оце тільки й лишилися в ньому — бідна кімнатка з вишуканим шкіряним диваном і дзеркальною шафою, мала Маруся біля столу, а на столі — диво з див, червоне, гладке, мов вовною довго поліроване, коралове намисто.
Маруся закусила губку, озирнулася й обережно простягла до намиста руку. Торкнулася. Ні… Не зникло. До себе потягла. А важке ж! Обережно від столу відірвала, на шию повісила й до шафи.
Стала перед дзеркалом… Очі витріщила, аж сльози бризнули: мамо рідна, чого ж ти таке щастя від Марусі ховала, чого ввечері, коли спати вкладала, не розкрила коробки, не показала хоч би одну червону бусинку, не повідала, як колись клята нитка не втримала важких кульок і розірвалася, тоді б Маруся часу не гаяла і кожного дня не тільки хату і двір обшукала би, а й усе село, певно, всі світи…
Показать ответы (5)Скрыть ответы
Cекс планета
сайт знакомств нового поколения!
Вы попали на новый и динамичный сайт знакомств Секс Планета любви. Наш лавпленет окунет в незабываемый мир любви, флирта и секса. Регистрируясь на loveplanett, Вы одновременно создаете анкету на тысячах сайтах знакомств loveplanet по всему миру! Вы можете использовать свой логин и пароль для доступа на любой сайт loveplanet. Шикарные девушки и потрясные парни, огромный выбор фоток, дневников и анкет - все у нас служит для общения! Так разве это не именно то, что Вы искали? Приходите к нам почаще и приводите своих друзей!
Знакомства на сайте "Секс Планета любви" - это поистине настоящая планета самых разнообразных и романтических знакомств! Ну посудите сами:
знакомства Россия - знакомства в Москве , знакомства в Санкт-Петербурге
, знакомства Астрахань
, знакомства Барнаул
, знакомства Белгород
, знакомства Брянск
, знакомства Владимир
, знакомства Владивосток
, знакомства Волгоград
, знакомства Воронеж
, знакомства Екатеринбург
, знакомства Иваново
, знакомства Иркутск
, знакомства Казань
, знакомства Калининград
, знакомства Калуга
, знакомства Кемерово
, знакомства Краснодар
, знакомства Красноярск
, знакомства Нижний Новгород
, знакомства Новосибирск
, знакомства Омск
, знакомства Оренбург
, знакомства Орел
, знакомства Пенза
, знакомства Пермь
, знакомства Ростов-на-Дону
, знакомства Самара
, знакомства Саратов
, знакомства Тула
, знакомства Уфа
, знакомства Ульяновск
, знакомства Хабаровск
, знакомства Челябинск
, знакомства Ярославль. Знакомства Украина - знакомства Киев , знакомства в Одессе
, знакомства Винница
, знакомства Днепропетровск
, знакомства Донецк
, знакомства Житомир
, знакомства Запорожье
, знакомства Ивано-Франковск
, знакомства Кировоград
, знакомства Луганск
, знакомства Луцк
, знакомства Львов
, знакомства Николаев
, знакомства Полтава
, знакомства Ровно
, знакомства Сумы
, знакомства Тернополь
, знакомства Ужгород
, знакомства Харьков
, знакомства Херсон
, знакомства Хмельницкий
, знакомства Ужгород
, знакомства Черкассы
, знакомства Чернигов
, знакомства Черновцы
, знакомства Севастополь
, знакомства Симферополь
, знакомства Крым
, знакомства Ялта - вот далеко не полный перечень всех городов и регионов России, Украины и СНГ, где люди абсолютно любого возраста и положения могут познакомиться и завести личные отношения. C каждым днем все больше и больше людей находят на нашем сайте массу интересных знакомств. Более 19 миллионов анкет шикарных девушек и потрясных парней предоставят Вам огромный выбор в сфере знакомства для интима и флирта.
Заходите к нам почаще. Наша база с каждым днем пополняется тысячами новых анкет! Удачи и новых, интересных знакомств.
Мы используем файлы cookies для улучшения навигации пользователей и сбора сведений о посещаемости сайта. Работая с этим сайтом, вы даете согласие на использование cookies.